Tätä nykyä mietin harva se päivä, mistä hyvä päivä oikein on tehty? Haluaisinko elää uudelleen tällaisen päivän vai onko tämä sitä, mitä en elämältäni halua? Mietin myös, kertooko tämä ajatuspulma tyytymättömyydestäni omiin päiviini, omiin valintoihini, vai siitä, että kolmekymppiä puskee mittariin koko ajan salavaivihkaa ja psykologiset teoriatkin sen kertovat, että ihmisen elämä rakentuu kriiseistä, joista kukin vaatii käsittelyä. Ehkä tämä on nyt sitä kuuluisaa kolmenkympinkriisin vaivaamista.
Ennen tuli päivät elettyä miettimättä sen tarkemmin, olisinko voinut käyttää ajan jotenkin paremmin. Ajattelin, että tällainen päivä tänään ja että en olisi juuri voinut vaikuttaa sen kulkuun. Moni asia päivässä tapahtui itsestäni riippumatta, kuten pakollinen luennoilla käyminen, esseiden kirjoittaminen, koiran ulkoiluttaminen tai lapsen syöttäminen, nukuttaminen, leikittäminen, lohduttaminen ja vaatettaminen. Päivät eivät juuri olleet rakenneltavissa aamukahvin äärellä, vaan ne tulivat ja menivät kuin ennalta asetettua kaavaa mukaillen.
Nyt olen kuitenkin alkanut ajatella, että voin itse vaikuttaa päiviini. Itse päätän, millaista elämää elän ja mitä teen, millaisilla asioilla täytän päiväni. Ajatus on tällaiselle melko vapaalle sielulle ihanan herkullinen, mutta samalla se tuntuu kantavan mukanaan valtavaa vastuuta omasta hyvinvoinnista ja itsereflektion painetta: mikä on paras tapa elää omat päivänsä? Tekevätkö juuri nämä asiat päivistäni parhaita ja elämästäni onnellisen?
Tähän asti olen ajatellut, että olen valinnut ammattini ihan oikein. Vietän päiväni ihmisten kanssa, saan toteuttaa omaa persoonaani ja silti työni vaatii jatkuvaa kehittymistä ja itsensä päivittämistä. Työssäni ei pääse kangistumaan kaavoihin, sillä nuoret ja oppiaineeni pakottavat olemaan ajan hermolla, kyseenalaistamaan omat toimintatapojani. Kuitenkin minua vaivaa sama ammattitauti kuin monia muita opettajia: työn aiheuttama väsymys ja riittämättömyyden tunne. Vaikka päivät opettaa ja illat suunnittelee tunteja, tekee oppimateriaalia tai tarkastaa oppilaitten töitä, jää silti aina asioita rästiin ja mörköjä sängyn alle. Stressi on välillä sietämätöntä, enkä tunne juuri voivani vaikuttaa työni määrään, niin kuin eräs tuore tutkimuskin paljastaa monien opettajien ajatuksista.
Haluanko siis käyttää päiväni työn orjana? Omassa ammatissani ei virastoaika riitä, vaan töitä tulee aina olemaan aamukahdeksan ja iltapäiväneljän ulkopuolella. Esseet kuuluvat iltoihini, nyt ja aina. Vaikka tekisin kuinka hyvät materiaalit tänään, joudun päivittämään niitä ensi vuonna ja ehkä tekemään kokonaan uudet sitä seuraavana. Työmäärä ei siis vähene, vaikka kuinka työ rutinoituisi. Oma varmuus kasvaa mutta stressi ei vähene. Jossain vaiheessa ajattelin, että voisin mennä työni kanssa naimisiin. Tunnistin itsestäni selvät narkomaanin tunnusmerkit. Sitten sain lapsen. Nyt en halua, että lapseni muistaa äitinsä olleen työnsä orja, joka asetti muiden lapset omansa edelle.
Tällä tahdilla lapseni tulee kuitenkin aina kilpailemaan vapaa-ajastani päivätyöni kanssa.
Tässä jaksossa minulla on todella vähän tunteja, mikä on kiitos siitä, että syksyn painoin epäinhimillistä määrää töitä. Nyt minulla on ollut opetuksettomia päiviä - siis aikaa harrastaa liikuntaa, joka oli täysi mahdottomuus syyslukukaudella. Vuorokaudessa ei vain ollut edes yhtä ylimääräistä tuntia ulkoilulle tai salilla käymiselle. Tänään aloitin päiväni joogalla ja crossailulla kuntosalilla. Sen jälkeen tulin kotiin syömään ja lukemaan luovan kirjoittamisen kurssilla syntyneitä oppilaitten tekstejä. Kahvikuppi ja inkiväärikeksit tekivät työstä unelmaduunia. Nyt kun tekstit on luettu, on minulla hetki omaa aikaa, jonka käytän tähän. Sitten lähden hakemaan lapsen ja käyn vekaran kanssa siivoamassa kirpparipöytää. Illalla leikitään, laitetaan kimpassa ruokaa ja käydään ehkä ulkona fillaroimassa uudella menopelillä. Yhdeksän jälkeen katson huomisten oppituntien materiaalit läpi. Kun voisinkin käyttää kaikki päiväni näin.
Tällaisten päivien päätteeksi olen melko valmis vaihtamaan alaa, sillä lopulta oma aika ja liikkuminen ovat minulle niin tärkeitä, etten halua uhrata itseäni kokonaan työlle, joka ei yleensä ole edes kovin palkitseva. Varsinkin tänä päivänä opettajat tuntuvat olevan syypäitä niin heikkeneviin PISA-tuloksiin kuin joidenkin nuorten epäedulliseen käytökseen. Median mukaan opettajat pahoinpitelevät, laiminlyövät ja käyttävät seksuaalisesti hyväkseen oppilaita. Nuorten pahoinvoinnissa, kiusaamistapauksissa ja henkirikoksissa syyttävä sormi osoittaa jossakin vaiheessa kohti kasvotonta koulua.
Opettajan ammatti on tullut lyhyessä ajassa pitkän matkan korkealta alas - ja kovaa. On totta, että moni muukin ala on joutunut luopumaan ajan saatossa ammattiylpeydestään. Tiettyjen alojen arvostus laskee sitä mukaa kun uusia aloja syntyy ja maailma muuttuu. Ja nyt huomaan, että olen tällä avautumisellani eksynyt täysin aiheesta. Tämä on sitä ajatuksenvirtaa..
Mutta avautumiseni on myös osa tätä kolmenkympinkriisiäni. Olenko kuitenkaan sisimmältäni opettaja, vai kaipaisinko päiviini muunlaista täytettä? Mikä olisi työ, mitä olisi vaikea, ellei jopa mahdoton tuoda kotiin? Missä työssä olisi selkeästi erillinen työ- ja vapaa-aika, enkä joutuisi harva se päivä kilpailuttamaan omaa aikaani ja rästitöitä keskenään? Mikä ammatti olisi sellainen, jonka uskallan sanoa ääneen joutumatta heti syyttävään keskusteluun loma-ajoista (jotka eivät koskaan ole opettajalle vain lomaa) ja nykynuorten nykytilasta? Entä onko työn ja vapaa-ajan erottaminen enää mahdollista tässä maailmassa, jossa työstä on tullut ihmiselle sekä työ että harrastus ja jossa ehkä yleisin kuolinsyy on nimenomaan työ? En oikein ole varma onko sellaista..
Kolmenkympinkriisi on nyt todellisuutta ja vaatii selvästi minulta työstämistä. Kunhan tämä kriisi on käyty läpi, todennäköisesti löydän joko uuden vaihteen elämääni tai vaihdan alaa. Muutosta työhön tuo jo nyt se, että olen mukana uudessa projektissa, jossa luodaan oppimateriaalia verkkoon. Se tietää lisää stressiä, muissa maailmoissa liitelemistä sekä kotityöskentelyä, mutta ehkä se johdattaa minua jälleen uusien työmahdollisuuksien pariin. Kai elämässä mikään muu ei ole yhtä varmaa kuin muutos.
Ja se että tänään peilistä löytämäni ryppy ei tule olemaan tämän kriisivaiheen viimeinen ryppy.
Lintukotoinen
maanantai 7. huhtikuuta 2014
keskiviikko 2. huhtikuuta 2014
Organisaattorin vuosijuhla
Vielä yliopistossa opiskellessani podin pienoista identiteettikriisiä, kun en tahtonut millään lokeroitua suomen kielen opiskelijoista luotuun kliseiseen ja stereotyyppiseen kuvaan. Opettajaksi valmistuvien opinnot muodostuivat sekä suomen kielen että kirjallisuuden opinnoista. Nuo kaksi ainetta ovat loppujen lopuksi luonteeltaan melko kaukana toisistaan. Kirjallisuus on tulkintaa, analyyttisyyteen pyritään ainoastaan mm. runojen ja muiden kaunokirjallisten tekstien analyysissä, mutta muuten lukijan subjektiivinen kokemus korostuu. Suomen kieli on puolestaan ennalta määrättyjen sääntöjen, normien ja lokerikkojen ulkoaopettelua. Ihmiset, jotka rakastavat tulkintaa ja jotka rakastavat lokerointia, ovat yleensä melko erilaisista aineksista rakennettuja. Siksi yleinen naureskelun aihe luennoilla olikin ryhmän vastakohtaisuus: oli ne suomen kielen nutturapäät ja pipon nyörien kiristäjät sekä kirjallisuuden sfäärivaltiaat ja ihmeheebot.
Itse en löytänyt itsestäni kumpaakaan. Pääaineeni oli suomen kieli, mutta loppujen lopuksi olen pienestä pitäen inhonnut (saako äidinkielen opettaja sanoa noin?) sanaluokkia, lauseenjäsennystä, kielioppia ja kaikenlaista muuta "purkittamista". Itseasiassa en ole ollut niissä kovinkaan haka, joten heikoksi jäänyt suhteeni noihin on perustunut pitkälti osaamattomuuteeni. Olen usein sanonutkin ihmettelijöille, että ymmärrän, kuinka vaikeaa suomen kieli meille äidinkielisillekin voi olla. Itse opin sen vasta yliopistossa. Tai ehkäpä vasta ensimmäisinä harjoittelu- ja työvuosina, jolloin asiat oli viimein pakko vasaroida selkärankaan. Siellä ne nyt on, nyt mä jo ne tajuun, ja oikeastaan tunnen osaavani ne ihan superhyvin.
En ole vieläkään löytänyt itsestäni lokerikkoliisaa, vaikka suomen kielioppi ja oikeinkirjoitus alkavat olla jo rukkasessa. Lokerointitarpeeni tulee ainoastaan esiin kodinlaittovimmassani ja sekamelskan ja sotkun sietämättömyydesssäni. Tosin senkin olen ajatellut olevan enemmän kytköksissä hormoonitoimintaani kuin luonteeseeni. En nimittäin ole mikään sisustusfriikki tai valkoisten kotien emäntä. Haluan kotiin tekstiilejä ja pintoja, joissa saa olla tahroja ja naarmuja ilman, että ne rikkovat jonkinlaista synteettistä harmoniaa kodissani. Inhoan asetelmia sisustuksessa - kuten myös koriste-esineitä. Onnistuinein "asetelma" on yleensä se, johon tavarat asettuvat käytön jälkeen. (Tämä tosin ei päde työ-, ruoka- tai tiskipöydällä.) Kaunein asetelma luonnollisen asettumisen jälkeen on ei asetelmaa ollenkaan. Paljaat pinnat ovat yllättävän rauhoittavia.
Lokerikkoliisa kyllä nostaa päätään silloin, jos tavaroilla ei ole omia paikkoja. Sellaiset tulee olla, vaikka sitten kaapin perällä solmussa tai portaitten alla yhtenä kekona, mutta ajelehtivia asioita en kahta arkipäivää tai yhtä pyhäpäivää kauempaa katso.
Mutta niin, asiaan. Tänään minulla on ollut opetukseton päivä (lue: ei opetustunteja). Portaitten yläpäässä on jo kuukausia sijainnut eräänlainen sekalaisen paperisaasteen kaatopaikka. Olen pinonnut nurkkaan laatikoita (ehjiä ja hajoilevia), kangaskasseja, muovitaskuja ja kansioita, jotka tursuavat lajittelemattomia papereita (kokeita, tehtävänantoja, tekstejä). Koska en ole kovin hyvä organisoimaan paperien lajittelua, en ole ollut lainkaan häiriintynyt epämääräisestä läjästä paperiteollisuuden tuotetta. Mutta tänään en enää voinut ohittaa pinoa. Heti aamusta aloin siis puuhaan. Aluksi taittelin kuusi pahvilokerikkoa papruille. Sitten tein dymolla lokerikkoihin nimilaput. Ja sitten kävin paperi kerrallaan koko kaatopaikan läpi ja sijoitin paprut oikean kurssin kohdalle lokerikkoon, osa meni suoraan paperinkeräykseen. Homman aikana ehdin kuunnella Johanna Kurkelan levyn neljä kertaa läpi, koska en viitsinyt hakea välillä alakerrasta uutta levyä soittimeen. Toisin sanoen hommaan kului noin 3,5 tuntia.
On niin järjestelmällinen olo, että tuntuu, kuin koko ruuansulatusjärjestelmäni toimisi nyt paremmin.
Kaikki tämä varmaan johtuu siitä, että vein eilen tosiaan paljon kamaa kirpparille, mitä edelsi armotonta lajittelua. Ehkä minulla on jonkinlainen antipesänrakennusvietti näin kevään korvalla. Kaikki johtuu siis hormooneista. Tähän loppuun voisikin heittää tänään Facebookissa kohtaamani kirjan kannen kysymyksen, onko nainen ihminen vai viettiensä varassa kulkeva eläin?
Itse en löytänyt itsestäni kumpaakaan. Pääaineeni oli suomen kieli, mutta loppujen lopuksi olen pienestä pitäen inhonnut (saako äidinkielen opettaja sanoa noin?) sanaluokkia, lauseenjäsennystä, kielioppia ja kaikenlaista muuta "purkittamista". Itseasiassa en ole ollut niissä kovinkaan haka, joten heikoksi jäänyt suhteeni noihin on perustunut pitkälti osaamattomuuteeni. Olen usein sanonutkin ihmettelijöille, että ymmärrän, kuinka vaikeaa suomen kieli meille äidinkielisillekin voi olla. Itse opin sen vasta yliopistossa. Tai ehkäpä vasta ensimmäisinä harjoittelu- ja työvuosina, jolloin asiat oli viimein pakko vasaroida selkärankaan. Siellä ne nyt on, nyt mä jo ne tajuun, ja oikeastaan tunnen osaavani ne ihan superhyvin.
En ole vieläkään löytänyt itsestäni lokerikkoliisaa, vaikka suomen kielioppi ja oikeinkirjoitus alkavat olla jo rukkasessa. Lokerointitarpeeni tulee ainoastaan esiin kodinlaittovimmassani ja sekamelskan ja sotkun sietämättömyydesssäni. Tosin senkin olen ajatellut olevan enemmän kytköksissä hormoonitoimintaani kuin luonteeseeni. En nimittäin ole mikään sisustusfriikki tai valkoisten kotien emäntä. Haluan kotiin tekstiilejä ja pintoja, joissa saa olla tahroja ja naarmuja ilman, että ne rikkovat jonkinlaista synteettistä harmoniaa kodissani. Inhoan asetelmia sisustuksessa - kuten myös koriste-esineitä. Onnistuinein "asetelma" on yleensä se, johon tavarat asettuvat käytön jälkeen. (Tämä tosin ei päde työ-, ruoka- tai tiskipöydällä.) Kaunein asetelma luonnollisen asettumisen jälkeen on ei asetelmaa ollenkaan. Paljaat pinnat ovat yllättävän rauhoittavia.
Lokerikkoliisa kyllä nostaa päätään silloin, jos tavaroilla ei ole omia paikkoja. Sellaiset tulee olla, vaikka sitten kaapin perällä solmussa tai portaitten alla yhtenä kekona, mutta ajelehtivia asioita en kahta arkipäivää tai yhtä pyhäpäivää kauempaa katso.
Mutta niin, asiaan. Tänään minulla on ollut opetukseton päivä (lue: ei opetustunteja). Portaitten yläpäässä on jo kuukausia sijainnut eräänlainen sekalaisen paperisaasteen kaatopaikka. Olen pinonnut nurkkaan laatikoita (ehjiä ja hajoilevia), kangaskasseja, muovitaskuja ja kansioita, jotka tursuavat lajittelemattomia papereita (kokeita, tehtävänantoja, tekstejä). Koska en ole kovin hyvä organisoimaan paperien lajittelua, en ole ollut lainkaan häiriintynyt epämääräisestä läjästä paperiteollisuuden tuotetta. Mutta tänään en enää voinut ohittaa pinoa. Heti aamusta aloin siis puuhaan. Aluksi taittelin kuusi pahvilokerikkoa papruille. Sitten tein dymolla lokerikkoihin nimilaput. Ja sitten kävin paperi kerrallaan koko kaatopaikan läpi ja sijoitin paprut oikean kurssin kohdalle lokerikkoon, osa meni suoraan paperinkeräykseen. Homman aikana ehdin kuunnella Johanna Kurkelan levyn neljä kertaa läpi, koska en viitsinyt hakea välillä alakerrasta uutta levyä soittimeen. Toisin sanoen hommaan kului noin 3,5 tuntia.
On niin järjestelmällinen olo, että tuntuu, kuin koko ruuansulatusjärjestelmäni toimisi nyt paremmin.
Kaikki tämä varmaan johtuu siitä, että vein eilen tosiaan paljon kamaa kirpparille, mitä edelsi armotonta lajittelua. Ehkä minulla on jonkinlainen antipesänrakennusvietti näin kevään korvalla. Kaikki johtuu siis hormooneista. Tähän loppuun voisikin heittää tänään Facebookissa kohtaamani kirjan kannen kysymyksen, onko nainen ihminen vai viettiensä varassa kulkeva eläin?
![]() |
Lähde: http://www.boredpanda.com/funny-book-titles-covers/?image_id=worst-book-covers-titles-26.jpg |
tiistai 1. huhtikuuta 2014
Suoritetaan päivitystä
Hyvää aprillipäivää!
Tänään saa pilailla toisten kustannuksella, viljellä kauniin valkoisia valheita, lällätellä ja mennä lankaan ilman omantunnon tuskia. Minä menin jo lankaan: huomasin Facebookissa linkitetyn uutisen, jonka mukaan Kielitoimisto on päästänyt pannasta monen suomalaisen suosiman virheellisen muodon enään. Hyi, hyi, HYI!! Kylmät väreet kipitti pitkin selkäpiitä ja sydän pamppaili kiihdyksissään. EI MSSÄÄN NIMESSÄ saa edes vitsailla näin vakavilla asioilla. Jos enään vapautettaisiin lieasta, ei olisi enää mitään syytä pannata myöskään sanoja kuullostaa, viellä tai minun koti. Vapautetaan kerralla koko kieli. Normatiivisuus on pepusta, ja antaa kaikkien kukkien kukkia vaan.
Ottaakohan ne siellä europarlamentissa vastaan avoimia rekryhakemuksia?
Aprillipävä on selvä kevään merkki. Siskoni on syntynyt 1.4. ja hänen synttäreillään rapa roiskui aina, kun leikittiin maalaistalon pihapiirissä törppöä, poliisia ja rosvoa tai muuta lapsuuden pihapeliä. Lumiklönttejä vielä lapsuuden keväinä pihassa oli, mutta aurinko sai hien kirpoamaan pintaan. Synttärionnittelut vaan siskolleni! <3
Kevään tulon tunnistaa myös siitä, että koti alkaa ahdistaa. Auringon säteet paljastavat kaikki mahdolliset pölypiilot ja pölypinnat, joihin voisi sormella kirjoittaa vaikka lyhyen pienoisromaanin minuuden olemassa olon luonteesta. Lokki-lampun yläpinnan pölymassasta olisi voinut veden kanssa muotoilla palloja ja tehdä kauniin harmaan lyhdyn. Keväällä myös kukkiin pitäisi vaihtaa mullat, jotta ne pääsisivät aloittelemaan uutta kasvukautta. Tänä keväänä vaihdoin multien sijaan kukat - viimeksi sain tekohengittää kukkiani multien vaihdon jälkeen puolisen vuotta.
Keväisin myös sisustus alkaa tuntua menneen talven lumilta, joten jotain uutta ja raikasta on saatava.Tänä keväänä päätin vihdoin panostaa verhoihin. Yleensä olen hamstrannut verhoni kirppareilta tai ommellut mahdollisimman edullisista alekankaista. Elloksen suuret alennukset selaan aina vain verhojen osalta läpi, sillä itaraminä on ajatellut, että 60 € tai enemmän on huutonauruliioittelua verhoihin, vaikka ne tulisivat kuinka paraatipaikalle olohuoneeseen ja olisivat kaiken lisäksi kokopitkät. No, verhoistani onkin sitten aina huokunut melko kauas, että taas on tehty "halpoja löytöjä". Verhot eivät myöskään siksi ole olleet kovin pitkäikäisiä - ja siksi minulla on niitä jatkuvasti iso kassillinen varastossa. Verhonvaihtoviikkoina vaihdan kassista uudet vanhat edellisten tilalle, ja taas jaksaa kolme kuukautta. Mutta tänä keväänä pihistely sai riittää.
Muutama vuosi sitten myyntiin tuli Finlaysonin Keisari-kangas. Rakastuin kankaaseen ensi silmäyksellä, mutta suuren, hieman epämääräisen kuosin vuoksi en keksinyt kankaalle käyttötarkoitusta. Kunnes tänä keväänä, kun mitta vaan eräänä aamuna tuli verhojen kanssa niin täyteen, että nesteet valui yli. Finlaysonilla sattui olemaan suuret alennukset samaan aikaan, joten melko hinnakkaan Keisari-kankaan tilaaminen omalle kotiovelle ei edes köyhdyttänyt paljoa. Vieläkään en törsännyt verhoihin yli 60 euroa, mutta sain rahalle mukavasti vastinetta: laatua, kestävyyttä, kirkkaita, puhtaita värejä ja kauneutta SEKÄ kotimaisuutta.
Ompelen aina verhoni itse, mutta yleensä niiden kanssa tusaamiseen kuluu max. puoli tuntia. Tällä kertaa pistin parhaani likoon ja valmistin verhot ajatuksen ja silitysraudan kanssa, sillä haluan niiden kestävän ja näyttävän hyvältä pitkään. Tunti siihen meni, mutta hyvä tuli.
Itse asiassa vuosi sitten kirpparilta löytämästäni Marimekon vanhasta Kalasääski-kankaasta ompelemani tyynyt istuvat kivasti Keisari-kankaan rinnalle. Tyynyt saivat nyt ylennyksen ja siirtyivät makkarista olkkariin. Pitkään seinällä viihtynyt Marimekon kangastaulu saa olkkarin päivityksessä antaa paikkansa Poster Misterin julisteelle, josta lisää ensi kerralla.
Mutta saadakseen jotain on myös osattava luopua jostakin. Tämä pätee elämässä niin monella tasolla ja monissa asioissa. Niin myös sisustuksessa. Uudet verhot tarkoittivat siis sitä, että kodista on hieman raivattava taas ylimääräistä kamaa pois. Niinpä tänäänkin kirpparille lähtee kolme Ikea-kassillista kamista. Hassua sinänsä, kun vuokrasin kirpparipöydän kahdeksi viikoksi, sain potkulaudan. Kirpparipöydistäkin on näemmä tullut kylkiäiskauppaa. No sopiihan se mulle, kun huushollissa kasvaa yksi tulevaisuuden toivo ja hurjapää, joka lumoutuu kaikesta, missä on renkaat alla. Rollaattorista ralliautoon. Potkulauta tosin pysyy seinän vieressä niin kauan, että lapsi on vuorattu joko erilaisilla suojilla ja kypärällä tai sydäntalven toppa-arsenaalilla.
Tänään saa pilailla toisten kustannuksella, viljellä kauniin valkoisia valheita, lällätellä ja mennä lankaan ilman omantunnon tuskia. Minä menin jo lankaan: huomasin Facebookissa linkitetyn uutisen, jonka mukaan Kielitoimisto on päästänyt pannasta monen suomalaisen suosiman virheellisen muodon enään. Hyi, hyi, HYI!! Kylmät väreet kipitti pitkin selkäpiitä ja sydän pamppaili kiihdyksissään. EI MSSÄÄN NIMESSÄ saa edes vitsailla näin vakavilla asioilla. Jos enään vapautettaisiin lieasta, ei olisi enää mitään syytä pannata myöskään sanoja kuullostaa, viellä tai minun koti. Vapautetaan kerralla koko kieli. Normatiivisuus on pepusta, ja antaa kaikkien kukkien kukkia vaan.
Ottaakohan ne siellä europarlamentissa vastaan avoimia rekryhakemuksia?
Aprillipävä on selvä kevään merkki. Siskoni on syntynyt 1.4. ja hänen synttäreillään rapa roiskui aina, kun leikittiin maalaistalon pihapiirissä törppöä, poliisia ja rosvoa tai muuta lapsuuden pihapeliä. Lumiklönttejä vielä lapsuuden keväinä pihassa oli, mutta aurinko sai hien kirpoamaan pintaan. Synttärionnittelut vaan siskolleni! <3
Kevään tulon tunnistaa myös siitä, että koti alkaa ahdistaa. Auringon säteet paljastavat kaikki mahdolliset pölypiilot ja pölypinnat, joihin voisi sormella kirjoittaa vaikka lyhyen pienoisromaanin minuuden olemassa olon luonteesta. Lokki-lampun yläpinnan pölymassasta olisi voinut veden kanssa muotoilla palloja ja tehdä kauniin harmaan lyhdyn. Keväällä myös kukkiin pitäisi vaihtaa mullat, jotta ne pääsisivät aloittelemaan uutta kasvukautta. Tänä keväänä vaihdoin multien sijaan kukat - viimeksi sain tekohengittää kukkiani multien vaihdon jälkeen puolisen vuotta.
Keväisin myös sisustus alkaa tuntua menneen talven lumilta, joten jotain uutta ja raikasta on saatava.Tänä keväänä päätin vihdoin panostaa verhoihin. Yleensä olen hamstrannut verhoni kirppareilta tai ommellut mahdollisimman edullisista alekankaista. Elloksen suuret alennukset selaan aina vain verhojen osalta läpi, sillä itaraminä on ajatellut, että 60 € tai enemmän on huutonauruliioittelua verhoihin, vaikka ne tulisivat kuinka paraatipaikalle olohuoneeseen ja olisivat kaiken lisäksi kokopitkät. No, verhoistani onkin sitten aina huokunut melko kauas, että taas on tehty "halpoja löytöjä". Verhot eivät myöskään siksi ole olleet kovin pitkäikäisiä - ja siksi minulla on niitä jatkuvasti iso kassillinen varastossa. Verhonvaihtoviikkoina vaihdan kassista uudet vanhat edellisten tilalle, ja taas jaksaa kolme kuukautta. Mutta tänä keväänä pihistely sai riittää.
Muutama vuosi sitten myyntiin tuli Finlaysonin Keisari-kangas. Rakastuin kankaaseen ensi silmäyksellä, mutta suuren, hieman epämääräisen kuosin vuoksi en keksinyt kankaalle käyttötarkoitusta. Kunnes tänä keväänä, kun mitta vaan eräänä aamuna tuli verhojen kanssa niin täyteen, että nesteet valui yli. Finlaysonilla sattui olemaan suuret alennukset samaan aikaan, joten melko hinnakkaan Keisari-kankaan tilaaminen omalle kotiovelle ei edes köyhdyttänyt paljoa. Vieläkään en törsännyt verhoihin yli 60 euroa, mutta sain rahalle mukavasti vastinetta: laatua, kestävyyttä, kirkkaita, puhtaita värejä ja kauneutta SEKÄ kotimaisuutta.
Ompelen aina verhoni itse, mutta yleensä niiden kanssa tusaamiseen kuluu max. puoli tuntia. Tällä kertaa pistin parhaani likoon ja valmistin verhot ajatuksen ja silitysraudan kanssa, sillä haluan niiden kestävän ja näyttävän hyvältä pitkään. Tunti siihen meni, mutta hyvä tuli.
![]() |
Verhoprojekti puolivälissä. Ajatuskahvi valmistelee inspiraatiota. 50-luvun vihertävät verhot saavat mennä kierrätyskeskukseen ja Marimekon kangastaulu siirtyä yläkertaan. |
Mutta saadakseen jotain on myös osattava luopua jostakin. Tämä pätee elämässä niin monella tasolla ja monissa asioissa. Niin myös sisustuksessa. Uudet verhot tarkoittivat siis sitä, että kodista on hieman raivattava taas ylimääräistä kamaa pois. Niinpä tänäänkin kirpparille lähtee kolme Ikea-kassillista kamista. Hassua sinänsä, kun vuokrasin kirpparipöydän kahdeksi viikoksi, sain potkulaudan. Kirpparipöydistäkin on näemmä tullut kylkiäiskauppaa. No sopiihan se mulle, kun huushollissa kasvaa yksi tulevaisuuden toivo ja hurjapää, joka lumoutuu kaikesta, missä on renkaat alla. Rollaattorista ralliautoon. Potkulauta tosin pysyy seinän vieressä niin kauan, että lapsi on vuorattu joko erilaisilla suojilla ja kypärällä tai sydäntalven toppa-arsenaalilla.
maanantai 31. maaliskuuta 2014
On siis kevät
Kuitenkin
ulkona on vielä niin kylmä, ettei tunnu alkavalta kesältä. Olen palellut kaksi
päivää niin ytimiä myöten, että edes kuuma suihku ja villasukat eivät tunnu
poistavan jatkuvaa hytinää. Onko tämä joku talven viimeinen henkäys, viimeinen
isku ennen loppua?
Aurinko
kuitenkin on jo lämmin, lähes kuumottava, vaikka ilma on hyinen. Myös muut
asiat ovat jo alkaneet tehdä tätä kevättä, tulevaa kesää. Yksi selvistä kevään
ja kesän merkeistä on lapsen synttärit, meidän kevätesikon.
Kolme vuotta
tuli mittariin muutama viikko sitten. Lapsen vanhenemista on juhlistettu niin
neuvolakäynnillä kuin sukulaisille järjestetyillä synttäreillä. Neuvola oli
täysi fiasko. Tunnin poika huusi suoria vastalauseita neuvolatädin tehtäviin. ”EN
HALUA”, ”EN OSAA”, ”EN TIIÄ”, ”MENNÄÄN POIS”. Mutta täti ei luovuttanut, enkä
minä. Neuvottelin neuvottelemasta päästyäni ja ajattelinkin seuraavaksi hakea
johonkin europarlamenttiin hommiin. Näillä taidoilla neuvoteltaisiin Suomen
maataloudelle tuplatuet. Onko kuitenkin melko viheliäinen tunne, kun tietää,
että lapsi on ihan fiksu, nokkela, osaavainen ja tietäväinen tapaus, mutta vastustaa
kaikkien, siis KAIKKIEN, taitojensa esittelyä eikä ole tunnistavinaan kissaa. Lisäksi lapsi päättää ensimmäistä kertaa kokeilla juuri
neuvolassa, miten kirkuminen vaikuttaa aikuisiin. No sehän vaikuttaa siten, että
äiti siirtyy uhkailuun, kiristykseen ja lahjontaan. Ei siis mitään uutta auringon alla.
Juhlat sen
sijaan onnistuivat hyvin! Vieraat tulevat kaukaa keski-Suomesta ja Pohjois-Savosta,
joten olemme perinteisesti tarjonneet joka juhlilla ruuan ja kahvit päälle. Joka kerta
tarjolla on ollut keittoa; tänä vuonna tarjosimme kasvis-kookossosekeittoa ala
mutu&misa. Keitosta tuli hitsin hyvää, mutta reseptiä ei ole laittaa
jakoon, sillä keitto nimensä mukaisesti syntyi mutulla ja misalla. Musta tuntuu
ja miten sattuu. Kuvaakaan ei ole. Alla
on kuitenkin ranskalaisin viivoin keiton ainesosat, joita voi sitten mutuilla
ja misailla oman näkemyksensä mukaan:
- perunoita
- porkkanaa
- sellerin vartta
- lanttua
- suuret keittojuurekset ja suikalevihannekset (pakasteesta)
- kana- ja kasvislientä
- 1-2 cm tuoretta inkivääriä hienonnettuna
- mausteena jeeraa, yrttejä ja tuoretta persiljaa silputtuna
- kookoskermaa (kookosmaito on mielestäni liian vetistä ja ohutta)
- ruokakermaa (voi hyvin korvata soijakermalla)
Keiton
kaverina tarjoiltiin Suomen paras leipomo -ohjelmastakin tutun PH7-leipomon
leipää. Toinen leivistä oli mahtavan, upean, ihan mielettömän hyvän makuista
tummaa ja appelsiinista leipää, jossa on hitunen lakritsia. Leipä on saaristolaisleivän
tyyppinen, mutta makeampi ja hiukan vahvempi. Sopi MAINIOSTI kevyen keiton
kaveriksi.
Koska lapsi
on lähestulkoon kokonaan päässyt allergioistaan, tein kakun tänä vuonna hänen
omien toiveidensa mukaisesti. Laitoin lapsen käteen Kotilieden ison leivontakirjan,
jota hän innolla alkoi selata. Suosikikseen lapsi valitsi Ystävänpäiväkakun (lumikakun)… usko äidin taitoihin oli siis täysin epärealistinen.
![Ystävänpäiväkakku](http://kotiliesi.fi/s/f/ruokaohje/184328-ystavanpaivakakku.jpg)
Toteutin varsinaisen kakun lapsen valitseman ohjeen mukaan, mutta vaahtokarkkikuorrutuksen ja täydellisten lumihiutalejäljitelmien sijaan päällystin kakun marsipaanilla ja taiteilin tummasta ja valkoisesta suklaasta pajunkissakoristeita. Pari kourallista suklaamunia ympärille ja avot - lapset on aivopesty rakastamaan leipuria.
Kakku onnistui yllättävän hyvin, vaikka pohjana kakussa on ns. sienipohja, joka vaatii kananmunien hurjan pitkää vaahdottamista ja johon lisätään kuumaa vettä vaahdotuksen aikana. Kananmunavaahto kasvoikin kasvamistaan, eikä lopulta mahtunut kulhoon, jossa sitä käsikäyttöisellä vatkaimella vatkasin. Lopputulema: ensi jouluksi ostan itselleni lahjaksi oikean monitoimivatkaimen, joka vatkaa sörsselit keittiön perällä itsekseen ilman, että omia rystysiä tarvitsee uittaa vaahdossa. Koska vaahtoa sitten oli silmämääräisesti kolmen kakun verran, oli kuiva-aineiden sotkeminen vaahdon joukkoon melko haastavaa. Lopputulema: kulhon pohjalle jäi VALTAVA jauhoklöntti, jonka löysin vasta paistetun ja kumotun kakun pinnasta.
Vinkki: jos
kakkusi pinnalta löytyy jauhoklöntti, ota imuri ja imuroi jauhot talteen kakun
päältä.
Jauhoklöntin
poiston jälkeen kakkuun jäi lapsen nyrkin mentävä aukko. Onneksi mies oli
valinnut omaksi duunikseen juhlien voileipäkakkujen valmistamisen, joten
paahtoleipää löytyi huushollista suurempaankin tarpeeseen. Täytin reiän
paahtoleivällä, ja ajattelin, että on onpa sympaattista: kakulla on nyt paikka
sydämessä.
Kakusta tuli
hyvä, itsesasiassa niin hyvä, että aion tehdä sellaista uudelleenkin, vaikka
yleensä tapanani ei ole jämähtää mihinkään tiettyihin resepteihin. Täytteenä
kakun välissä oli sekä vaniljaista mustikkarahkaa että sitruunatuorejuustotäytettä. Reseptiä
voisi kuitenkin jatkossa varioida: ensi
kerralla laitan mustikoiden tilalle vadelmia. Sitruuna tuo niin ihanaa raikkautta
ja vastakohtaa marjoille, että se saa pysyä tuollaisenaan. Kakun
kostutuksen hoidin reseptin mukaan Spritella, hyvin toimi!
Koska
kakkuun ei tule kuohukermakuorrutetta, on se ihan helppo tehdä maidottomanakin.
Maidottomassa versiossa korvaisin
- -
kuningatarrahkan
mustikkasoijajogurtilla (Alpro) TOSI HYVÄÄ!!
- -
Vispi-vaahdon
vispautuvalla soijavalmisteella
- -
sitruunatuorejuuston
sitruunamehulla maustetulla soijatuorejuustolla
- -
tumma
suklaa maidottomalla tummalla suklaalla (esim. Panda)
- ONGELMA
korvaamisessa on täytteiden kiinteyttäminen niin, että ne pysyvät kakun
sisällä. Ohjeen mukaisessa vaniljakastikejauheessa on maitoa, mutta
kiinteyttämisen voi varmasti hoitaa myös liivatteella (sulattaa mustikkamehun
joukkoon).
Kakkupohjana
voi käyttää varmasti hyvin munatonta kakkupohjaa. Tosin munaton pohja kohoaa
huonommin kuin monen munan kakkupohja. Koska pohja on saatava leikattua
kolmeen osaan, on hyvä varautua erittäin terävällä veitsellä tai yhdellä
varapohjalla.
Lisäksi
leivoin kahvipöytään myös kaikenmaailmankeksejä, jotka olivat
päättämättömyyteni ruumiillistumia. Koska en osannut päättää, teenkö
suklaakeksejä, pähkinäisiä keksejä vai marjaisia keksejä, laitoin kaikkea
taikinan joukkoon. Reseptinä käytin tätä keksireseptiä.
Taikinan joukkoon laitoin lisäksi
-
80
g tummaa suklaata rouhittuna
-
80
g valkoista suklaata rouhittuna
(loput suklaista käytin kakun koristeluun)
(loput suklaista käytin kakun koristeluun)
0.75
dl suolapähkinöitä rouhittuna
- 0.75
dl kuivattuja karpaloita
Hyviä tuli!
Me likes.. ja jokunen kehukin saatiin, joten leipuri kiittää ja suunnittelee jo uusia aluevaltauksia.
keskiviikko 12. maaliskuuta 2014
Kulutuskulttuuri
Maanantaisessa
äidinkielen yo-esseekokeessa oli yhtenä aineistona Kjell Westön teksti Mitä meistä jää jäljelle?, joka
käsittelee nykyaikaista tiedonvarastointia ja sen kestävyyttä tulevaisuudessa.
Westö pohtii tekstissään laajemminkin nykykulttuuria, ja itse tulkitsen hänen
sanomansa niin, että tämän päivän länsimainen kulttuuri perustuu hetkeen.
Siihen hetkeen, jota parhaillaan elämme. Emme pohdi kovin syvällisesti tulevaa,
mitä meistä tai meiltä jää tulevaisuuden ihmiselle. Tulevaisuuteen toki luotaamme: jatkuvasti syntyy uutta teknologiaa ja vanhaa parannellaan.
Pohditaan, millaiseksi teknologia vielä tulevaisuudessa muuttuu ja esimerkiksi
opetuksessa pyritään jotenkin ennustamaan, miten teknologiaa vielä hyödynnetään
tulevaisuudessa. Itse asiassa katseemme ovat hyvin voimakkaasti tulevassa –
mutta siinä samassa, kun tulevaisuus on ohi, siis tätä päivää, kyllästymme
siihen ja janoamme jotain uutta. Kun se sama tulevaisuus on
eilistä, unohdamme sen. Ja tulevaisuus on eilistä hyvin nopeasti, vain muutamassa vuodessa.
Westö ei
pidä lainkaan hyvänä asiana näin nopeaa kehitystä ja tiedon tallennusmuotojen
muutosta. Hän käyttää esimerkkinään muun
muassa parinkymmenen vuoden takaisia satelliitin keräämiä tietoja, joita ei
nykyteknogialla voida enää lukea. Esimerkkejä löydän omastakin elämästäni.
Opiskeluaikanani tein muutaman hyvän esseen ja opetuskokonaisuussuunnitelman,
joihin haluaisin nyt palata. Työt ovat kuitenkin korpuilla, enkä ole ainakaan
viiteen vuoteen enää kohdannut tietokonetta, jossa olisi korppuasema. Korput
ovat hyvässä tallessa ja tiedostot tallessa korpuilla – aika ja teknologian
kehitys vain ovat sinetöineet tiedot sellaiseen tallelokeroon, etten enää saa
niitä käsiini. Voin vain kuvitella, kuinka vuosisatojen kuluttua ihmiset ovat
unohtaneet hautakammioiden, Graalin maljan ja piilotettujen aarteiden etsinnän
ja käyttävät saman ajan ja vaivan 2000-luvun tietotallelokeroiden avaamiseen.
Westö pohtii
tekstissään, jääkö meistä oikein mitään muistoja jäljelle tuleville
sukupolville. Niin musiikki, tekstit kuin elokuvat ovat tällä hetkellä
digitaalisessa muodossa – eikä digitaalisuus ole kovin varma ja pitkäkestoinen
tallennusmuoto. Mutta siihenhän koko kulttuurimme on pyrkinyt viime vuosina ja
vuosikymmeninä – digitaalisuuteen. Se nimittäin sopii parhaiten nykyaikaiseen
kulutus- ja kertakäyttökulttuuriimme. Digitalisoitumisen aloittivat pelit.
Siinä samassa, kun olohuoneisiin astui Super Mario, päätyivät lautapelit
seurakuntakotien ja joidenkin savuisten kuppiloiden hyllyille sekä
kirppispöydille. Siellä ne ovat eksoottista ihailutavaraa, joita on mukava kikatellen
ja huokaillen kosketella ja herätellä nostalgisia muistoja lapsuus- ja
nuoruusvuosilta – ennen digiaikaa. Seuraavaksi digitalisoituivat musiikki ja
elokuvat. VHS-video ja C-kasetti tekivät elokuvien katselusta ja musiikin
kuuntelusta konkreettista. Koska ne vaurioituivat helposti, niitä tuli
käsitellä varoen, jotta ne kestäisivät useita, useita katselu- ja
kuuntelukertoja. Kun yksi ja sama kiekko, CD-levy, syrjäytti nuo molemmat
tallennusmuodot, jäi kotitalouksiin pyörimään säkeittäin muovijätettä,
jolla ei tehnyt enää mitään. Nykyään VHS ja C vain naurattavat, jos niitä
kohtaa kirppareilla. Kuka näitä ostaa? Museologi?
CD:n valta
kesti vain noin kymmenen vuotta, jos sen katsotaan jo päättyneen. En tiedä,
ostaako kukaan muu kuin minä enää levyjä CD-muodossa, mutta kauhulla odotan
päivää, kun CD:stäkin tulee pelkkää jätettä. En nimittäin osaa käyttää
Spotifya. Kylmiä väreitä herättää myös se päivä, jolloin viimeinenkin elokuvavuokraamo
sulkee ovensa. Minulle leffan vuokraaminen on kuitenkin tärkeä vaihe
irrottautumisessa työ- ja arkihuolista: oma rento ilta alkaa
valmisteluretriitillä, joka etenee ruokakaupan kautta leffavuokraamoon ja
viinikauppaan.
Viimeisimpänä
digitaaliseen muotoon ovat siirtyneet lehdet ja kirjat. Vaikka en ole kirjojen
suurlukija, olen niiden suuri fani. Rakastan kirjan muotoa, sen paketoimista,
sen saamista ja sen sivujen plaraamista, yksittäisten sanojen poimimista. Kirja on aina lupaus uudesta kokemuksesta, ehkä jopa uusista oivalluksista, ja siinä tuoksuu aika. Joko mennyt tai tuleva.
Kirjahyllyssäni on yksi 150 vuotta vanha teos ja muutama 100 vuotta vanha. En
usko, että yksinään kirja, joka on tällä hetkellä verkossa e-kirjana, tulee
olemaan luettavissa nykyisessä muodossaan 150 vuoden kuluttua.
Olen toki
itsekin lukenut e-kirjaa, mutta niin vihkiytynyt olen arvostamaan kirjan ikää,
että latasin ensimmäiseksi koneelleni Minna Canthia ja Aleksis Kiveä e-kirjana.
Niistä tuli yhtäkkiä oudon nykypäiväisiä, helposti saavutettavia. Silti
rakastan yhä enemmän sitä tuoksua, joka on 1800-luvulla painetun Kiven kirjan
välissä kuin oman läppärini kannen ja näppäimistön välissä.
Westö
toteaa, että me nykyihmiset olemme ymmärtäneet, ettei meistä juuri jää muistoja
tulevaisuuteen. Siksi pyrimme jättämään lähes epätoivon vallassa itsestämme
jälkiä. Tällaista merkkailua ovat niin selfiet, facebookit kuin blogitkin.
Luulen silti, ettei tarve toistaa itseään ja tehdä itseään näkyväksi ja
kuuluvaksi edellä mainituilla keinoilla johdu välttämättä jokaisen omasta
tarpeesta jättää jälkiä. Sen sijaan kyse on massakulttuurista, joka ohjaa
itsensä esille tuomiseen. Nämä ovat viestintä- ja kommunikointimuotoja, jotka
ovat tulleet kinkereiden, lankapuhelinten, kyläjuhlien ja -talkoiden sekä ystävillä
ja naapureilla kyläilemisen tilalle. Ihmiset tarvitsevat peilejä toisista
ihmisistä – ovat aina tarvinneet. Peilit kertovat meidän olevan olemassa,
reagoivat ajatuksiimme ja tunteisiimme, antavat palautetta ja auttavat
muodostamaan kuvaa itsestämme. Kun kasvokkainen kommunikointi on yhä harvempaa,
etsimme peilejä mediasta. Niitä siellä on yli oman tarpeen tarjolla. Voi toki
olla montaa mieltä siitä, kumpi on terveellisempi vaihtoehto ihmisen
identiteetin ja minäkuvan rakentumiselle, Facebook vai naapuri.
Toisaalta
kulttuurimme on nykyään hyvin kertakäyttöistä, mikä näkyy niin
sisustusbuumeissa, vaatemuodissa, erään ruotsalaisen huonekaluvalmistajajätin tuotteissa, mobiililaitteissa kuin teknologian tuotekehittelyssä. Aina ne
kodinkoneet pamahtavat kerralla. Ennen aikaväli vain oli 25 vuotta, nykyään se on
viisi vuotta. Erityisen hyvin kertakäyttöisyys näkyy mediassa. Toki aina median
tuotteet ovat olleet ohitse kiitäviä: päivän lehti on aina ollut seuraavana
päivänä vanha ja television tultua sen ohjelmat olivat yhden katselukerran
jälkeen historiaa ja menetettyjä. Nykyään media vain suoltaa sisältöä paljon
enemmän kuin aikaisemmin ja tämän tietotulvan vuoksi tekstit vanhenevat
mediassa pian. Ainakin niiden kiinnostavuus laskee jo muutaman päivän päästä ilmestymisestä.
Jos Facebookia ei päivitä kuukauteen, joku voi luulla toisen jo päässeen
päiviltään. Jos blogiin ei kirjoita viikkoon, menettää se jo muutaman lukijan.
Jos julkkikset eivät twiittaa mitään muutamaan viikkoon, ovat he joko tyystin
pettäneet faninsa, joutuneet katkolle tai tekevät projektia, joka ei selvästi
kestä päivänvaloa. Fanittamisen kohde voi unohtua jo viikossa, jos uusia kuvia
tai keikka-/levytyskuulumisia ei ala ilmestyä sosiaaliseen mediaan.
Toisaalta median kertakäyttöisyys myös laskee julkaisukynnystä. Ei haittaa, vaikka mokaisikin mediassa, koska se unohtuu päivässä, viimeistään kolmessa. Ja ainahan epäonnistuneet sisällöt voi poistaa (tai voi ainakin luulla poistaneensa). Jos on antanut väärän kuvan itsestään Facebookissa, voi profiilinsa poistaa ja aloittaa puolen vuoden päästä puhtaalta pöydältä. Samanlainen itsensä kierrättäminen, deletoiminen, tehdasasetusten palauttaminen ja kaikenlainen retusoiminen ei onnistunut sata vuotta sitten. Silloin tuli oppia sietämään itseään sellaisena, millaisen kuvan on alusta pitäen naapureilleen ja läheisilleen alkanut.
Ei turhaan
vanha sanonta kuulu ”Silloin vanhoina hyvinä aikoina”. Aina nykyajasta on oltu
huolissaan. Nykyaika on aina ollut radikaalia, erilaista, pelottavaa. Tulevaisuuskuvat
ovat aina heijastelleet pimeyttä ja ongelmia, mutta aurinko on yhä taivaalla.
Ennenkin on eletty aikoja, ettei tietoa ole jäänyt talteen ja se on kadonnut
ihmisten mukana – emme voi edes arvata, millainen maailma on todellisuudessa
historiassamme ollut. Ehkä jotain todella ratkaisevaa, hienoa ja käsittämätöntä
on jäänyt tallentumatta tähän päivään. Uskon kuitenkin siihen, että mikä on
todella tarpeen siirtää tuleville jälkipolville, se tulee siirtymään. Niin kuin
tulentekotaito, penisilliini ja kirjoitustaito ovat siirtyneet.
Tilaa:
Blogitekstit (Atom)